EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
En sang kan betyde tusindvis af forskellige ting for forskellige folk,
og når folk spørger mig, hvad den betyder, siger jeg:
"Den betyder det, det betyder for dig."
Jeg vil ikke sige, hvad det betyder for mig, fordi...
...så brister jeg måske dine illusioner.
Der er ikke to personer,
der kan enes om definitionen på folkemusik.
Min egen definition er, folkemusik er en proces, der har stået på
i årtusinder.
Der var engang
en zulu-mand, der gik op til en mikrofon
i det eneste pladestudie i Afrika
og sang 13 noder, der indtjente 15-16 millioner dollar.
FORFATTER/JOURNALIST
Næsten intet gik til ham og efter hans død
til hans efterkommere i Sydafrika.
Der er millioner af sange som den i hele verden,
og det vidunderlige er, at mange af dem kommer hertil.
Her er en sang, hvor jeg vil bede jer om at synge med.
Den kommer fra Sydafrika.
Jeg husker ham tydeligt. Jeg var tre-fire år gammel,
og min mor lavede makaroni og ost.
Hun havde en sprudlende personlighed og en ret god stemme,
og hun dansede rundt og sang Wimoweh, a-wimoweh, a-wimoweh,
som man jo gør.
Godt!
Når alle i verden hører den sang, rejser hårene sig i nakken,
og de forventer at blive fornøjede og underholdt.
Det er svært for mig at komme på en sang, der har dækket
en større distance i både tid og rum.
Hvis I spekulerer på, hvad det betyder,
så betyder det: "Løven sover, løven, løven."
Ifølge legenden er løven ikke død. Han sover bare.
Han vågner en dag og fører os til frihed.
Når jeg ser tilbage, er det nærmest fantastisk
og skammeligt, at jeg ikke kendte forhistorien.
Jeg var nok gråhåret, før jeg hørte, hvad sangen var,
og hvor blind jeg havde været, inden jeg hørte originalindspilningen fra 1939.
Rian Malan, forfatter og journalist,
hvis forfædre kom til Sydafrika i det 17. århundrede.
En af hans slægtninge, Diaf Malan,
var den første National Party-premierminister
og ansvarlig for først at indføre apartheid,
hvilket han har kæmpet med hele livet.
RIAN MALANS HJEM GREATER JOHANNESBURG, SYDAFRIKA
Din sjove, lille hund.
Mit navn er Rian Malan.
Jeg er sydafrikaner, jeg er afrikaaner,
jeg er forfatter, jeg spiller lidt musik,
og jeg drikker en del. Og ryger cigaretter.
Ja, du får kaffe.
Som barn følte jeg mig begravet under en umulig tung byrde
af historie og skyldfølelse, der hvilede på mine skuldre.
Malan-familiens historie
var en af de faktorer, der vejede tungt på min...
...unge samvittighed.
Doktor D.F. Malan...
Han og min bedstefar var fætre.
Han var Sydafrikas første apartheid-premierminister i 1948.
Ideen om apartheid var baseret på racisme og hvid magt.
Tro mig, jeg var plaget af skyld om apartheid
og min følelse af at være en del af det.
For at kunne leve med sig selv vendte min far et blindt øje
til de skader, som apartheid forårsagede for de sorte.
Demonstrationer mod den sydafrikanske regerings strenge apartheidpolitik
udviklede sig til chokerende vold. Hele Sydafrika var i oprør.
Et af mine tidligste minder
var at læse om Che Guevaras bedrifter i Time Magazine.
Alle de glamourøse billeder af ham med sin baret. Det var sejt.
Jeg besluttede, jeg også var kommunist, og jeg har et minde om mig selv,
hvor jeg står i haven og fortæller Miriam Shabalala,
der var vores tjener,
at jeg var kommunist, og når jeg blev voksen, ville vi af
med alt det apartheid-fis, og jeg ville befri hende.
Jeg kan huske, at hun...
Jeg forventede, at hun ville sige tak.
Hun sagde i stedet: "Ah, suka", og det betyder:
"Bare gå væk. Du vrøvler."
Og hun havde helt ret.
Men jeg elskede afrikanere.
Jeg nød at hænge ud med dem,
og jeg nød at høre deres musik i radioen.
Jeg nød at spise deres mad.
Det er en gammel afrikaner-historie og kliché, men jeg ville også tale for...
...sort befrielse, for det var ret sejt.
En aften i starten af 70'erne
sneg mine venner og jeg os ud og skrev graffiti
på en enorm betonskråning langs Empire Road,
der er en stor gennemfartsvej i Johannesburg.
Vi skrev "Sig det højt. Jeg er sort og stolt" med store bogstaver.
Der var et billede af vores værk
i den lokale afrikaaner-avis
med en melding om, at sikkerhedspolitiet undersøgte det.
Og det var sejt, hvor jeg kom fra.
Det var et slag mod det onde imperium.
Men sidst i enhver sydafrikaners drengeår
var det forventet, at folk som mig blev soldat og tog af sted
med gevær over skulderen for at bekæmpe kommunister.
SKAL FOLK DØ FOR AT VÆRE IMOD APARTHEID?
Jeg troede ikke på sagen eller på budskabet om apartheid.
Jeg undgik militæret i to-tre år, og til sidst, da det blev umuligt,
steg jeg den 9. maj 1977 på flyet og fløj til farvernes verden.
JEG ELSKER VENICE
Jeg endte i Los Angeles,
hvor jeg skrev rock 'n' roll-anmeldelser
under navnet Nelson Mandela.
Jeg kunne ikke bruge mit eget navn, for jeg havde ikke papirerne i orden.
Havde du mødt mig, da mit fly landede, og sagt:
"Hvem er du, og hvad laver du her?",
så ville jeg have kaldt mig en retfærdig, hvid mand,
der havde kæmpet imod apartheid, fra jeg blev bevidst.
Men jeg vidste, hvorfor jeg forlod Sydafrika.
Jeg forlod Sydafrika, fordi raceproblemerne virkede uløselige.
Det var umuligt at få orden på de ting, og der kom en grim racekrig i landet.
Jeg ville ikke være en del af det, fordi jeg sandt at sige er en kujon.
Jeg var knap 30, da den afgørende kamp begyndte i Sydafrika
i september 1984.
De store optøjer og volden brød ud
og spredte sig som en steppebrand gennem landet.
Folk med sten i gaderne og politi med pansrede køretøjer
og drab på folk hver dag.
Jeg så det på lang afstand,
og jeg skulle tilbage hertil...
...og se det i øjnene.
Jeg var også journalist og ung og ambitiøs.
Jeg havde en idé til en bog, der var ulig alt, jeg havde skrevet før.
SYDAFRIKA
My Traitor's Heart handler om dybfølt racefrygt og had.
Rian Malan tilhører en afrikaaner-klan, der kom hertil for 300 år siden.
Lige siden udgivelsen sidste år har My Traitor's Heart
fået mange kritikere til at rose den nådesløse jagt på Sydafrikas rå sandhed.
Lad mig tale om den ærlighed.
Du skriver, og jeg citerer: "Visse hvide ser fare, når de ser sorte.
Nogle ser vildskab, nogle ser ofre eller revolutionære helte.
Meget få af os ser klart."
Hvor klart tror du, at du kunne se?
Der var ting ved det at være hvid i Sydafrika,
som vi alle vidste, men som vi ikke kunne formulere.
Jeg er træt af mit eget pladder.
Lad mig fortælle dig sandheden. Mit navn er Malan.
Jeg er en af dem. Sådan er det i mit hoved.
Der er intet mere ynkeligt end en, der benægter, hvem de virkelig er.
Jeg elsker sorte, og jeg frygter dem. Jeg frygtede, men elskede dem.
Jeg er offer for den samme form for racepsykose
og sikkert irrationelle frygt,
der holder hvide sydafrikanere sammen og førte til vores adfærd dengang.
Det skulle jeg skrive om. Det er alt, der betyder noget.
Det er alt, jeg ved om Sydafrika, der var meget vigtigt.
Jeg kommer fra et meget kompliceret land.
Vi skulle have åbne og ærlige anerkendelser af vores forskelle.
Vi skulle skære vores hjerter ud og lægge dem på bordet...
...og stirre på dem for at se, om redningen ventede.
Tro er alt, vi har til at holde mod mørket,
og mørket er i os selv.
Sydafrika er nok bedst kendt for kampen for frihed og musikken.
De musikalske bånd har vækket forestillinger
og interesse blandt folk i hele verden.
Her er det, der sker.
I 1999
har vi en fyr i Sydafrika, Johnny Clegg, kendt som Le Zoulon Blanc.
Han er lidt af hvert som zulu-popstjerne.
Jeg mødte ham ved det, vi kalder braaivleis i Sydafrika, en grillfest,
og han fortalte mig om en sang, der hed Mbube.
Den var blevet optaget i Johannesburg i 1930'erne.
Jeg så mig selv som en ret velinformeret sydafrikaner,
og jeg fandt det tjekket og sejt, og det var fantastisk
og skammeligt, jeg ikke kendte den forhistorie.
Så jeg besluttede at tjekke det.
Det var første gang, jeg hørte om Solomon Linda.
TIDLIGERE ARKIVAR, GALLO MUSIC PUBLISHERS
Jeg blev præsenteret for og kontaktet af Rian Malan.
Han var på det tidspunkt kun lige begyndt at grave i historien.
Året er 1939, og vi er i Johannesburg.
Solomon Linda var en zouliansk indvandrerarbejder fra ude på landet.
Om dagen udførte han underordnet arbejde,
men om aftenen var han også forsanger i et sejt band, The Evening Birds.
Sorte blev flyttet på aktiv vis,
så de måtte forlade landområderne for at finde job i byerne.
Så vidt jeg ved, begyndte Solomon Linda at arbejde på Carlton Hotel.
Byen lyste op i midten af Afrika, og der var ting som skyskrabere og strøm.
Ting, der ikke fandtes, hvor vi kom fra.
Ja, boy? Hvad vil du?
Bossen sagde, jeg skulle give Dem brevet.
I deres fritid
fandt mændene sammen og dannede kor.
Som en interessant blanding af afrikansk-amerikanske rødder
og elementer af de indfødtes musik.
I weekenderne dystede korene.
Solomon var en mand med enestående musikalske evner.
Han var en fantastisk sanger.
Så..
...det gjorde ham selvsagt oplagt til at lede sit eget kor.
De er i Gallos lydstudie, der var det første lydstudie i Afrika.
Dem i baggrunden begynder at synge a cappella, og det lyder sådan...
Og mellemstemmerne synger...
Mbube blev optaget tre gange. Der var tre optagelser.
Det er først i den anden optagelse og først i slutningen
ved det sidste omkvæd, at han pludselig improviserer.
Solomon Linda træder op til mikrofonen
og synger de tre toner, der...
...ændrede historien.
Mbube solgte omkring 100.000 plader.
Dengang var 100.000 et stort hit.
Inden for 15-20 år
blev hele denne musikgenre kendt som Mbube,
da det lød som Solomon Lindas sang.
Mbube-stilen fortsatte med at være populær.
Den blev til isikhwele jo, og så var det cothoza mfana,
og til sidst blev den til isicathamiya.
Tag en som Joseph Shabalala, lederen af Ladysmith Black Mambazo...
Jeg har jo har hørt ham mange gange
hylde Solomon Linda som genrens fader.
Med sin smukke stemme som en fugl.
Det er sådan...
Du er kongen.
Når vi taler om Solomon Linda,
taler du om en af vores helte.
Vi er som...
...hans søn.
Noget enestående ved sangen er, at den blev den mest berømte melodi,
der nogensinde kom fra Afrika.
Og nok også den mest lukrative.
In 1999 bad Rolling Stone mig om ideer til artikler.
Jeg nedfældede en idé med mine umiddelbare tanker
om den enestående, tværkulturelle historie om den sang.
Så begyndte jeg at researche den for Rolling Stone.
Dengang var sangen nok mest kendt,
fordi den var med i Disneys hitfilm Løvernes Konge
og derefter i Broadway-musicalen af samme navn.
Da jeg nåede slutningen, var det en fantastisk historie.
Jeg sagde: "Lad os finde ud af, hvor pengene røg hen."
Det er de berømte sidste ord.
Musikken var let at researche,
og så brugte jeg måneder på at prøve at finde ud af, hvor pengene var.
Jeg fandt Solomon Lindas døtre.
Jeg besøgte dem i deres hjem i Zola.
ZOLA, SOWETO, SYDAFRIKA
Jeg tog af sted med den vanlige bæven over,
om min bil ville blive stjålet,
eller om jeg ville overleve.
Jeg parkerede uden for deres hus, bankede på, og Elizabeth åbnede.
Det skal også siges, at der dengang var fire søstre.
SOLOMON LINDAS DØTRE
Vi havde hans plader og grammofon,
så sådan hørte jeg Mbube blive sunget.
Mor sagde: "Den skarpe stemme er jeres far."
Når lyden kom ud af højtaleren,
lænede jeg mig tættere på i håb om at se ham indeni.
Når jeg hørte hans stemme, troede jeg, jeg kunne se ham.
Vi vidste ikke, at der var penge i at skrive en sang.
Vi var bare glade for at vide, at vores far havde sunget på en plade,
for vi var bare børn dengang.
Jeg spurgte: "Får I noget for den sang?"
De sagde: "Vi ved kun...
...at nogen gjorde noget uden for landet med vores fars musik.
Men vi ved ikke hvad, og der er en hvid advokat i Johannesburg,
der giver os lidt penge."
Så viste de mig nogle papirstumper
med håndskrift, hvor der stod:
"Lion Sleeps Tonight, ASCAP 10 procent, 600 dollar."
Vi havde aldrig haft en hvid person på besøg før.
Rian var den første.
Han sagde, at han ville hjælpe os med at undersøge,
hvad der var sket med min fars penge.
Hvor blev de af?
Hvem tog dem?
Så vi kunne få, hvad der var vores.
At tænke på, at folkene fra Løvernes Konge tjener store penge på min fars sang...
Vi var sårede over,
at sangskriverens børn sultede,
mens amerikanerne blev fede af vores fars sang.
Det gjorde ondt.
Indtil Rian fortalte os det, havde vi ingen anelse.
Jeg vidste, hvem deres far var,
og jeg indså vigtigheden af det, der fandt sted i det lydstudie
i 1939, og hvor store og enorme efterdønningerne havde været.
Der var en enkelt forløb, som jeg havde mulighed for at rette op på.
De er ikke blevet behandlet korrekt, og det er ikke fair.
Jeg har genetisk set været i Afrika i 380 år.
Jeg vil have syndsforladelse for mine forfædres synder,
og jeg vil elskes, okay?
Så...
...her gjorde jeg noget, som jeg håber, får folk til at elske mig.
Sorte elsker mig.
Er det min sandhed?
Det er lidt af sandheden.
Vi var i begyndelsen af vores research,
da jeg mødte modstand fra den hvide advokat, der repræsenterede Lindas døtre.
Den eneste mulighed for at få hans sagsmappe for at se...
...hvad der var sket med pengene for sangen,
var at afløse ham med en anden advokat.
Rian mødte mig
og sagde, han arbejdede på en artikel for Rolling Stone.
TIDLIGERE ADVOKAT FOR FAMILIEN
Han havde fundet en række ting, han ville tale med mig om,
og mente, der var grundlag for at anlægge en sag.
Søstrene gav mig skriftlig tilladelse til at kontakte deres advokat med ordene:
"Samarbejd med denne mand.
Han prøver at finde vores royalties."
Jeg havde igen fået en finger.
Blækket var vist knap nok tørt på den fuldmagt, de gav mig,
da vi kørte over til hans kontor.
Vi forklarede, at vi ikke længere havde brug for ham,
fordi vi fandt folk, der kunne hjælpe os.
Så sagde han: "Er det sådan, I behandler mig?
Efter at jeg har samarbejdet med jeres mor?
Nu kommer I her med de personer
og får mig til at ligne en dårlig person?"
Da indså vi, at han havde informationer, som vi ikke fik,
og at han ikke kunne hjælpe os.
Jeg sagde til ham: "Her er min fuldmagt. Du repræsenterer dem ikke længere.
Så...
...jeg er her for at overtage sagsmappen."
Han sagde: "Jeg har kun lidt."
Han gav mig en mappe med kun få papirer i.
Hanro kom ud og smed mappen på mit skød,
og da jeg åbnede den, var der vel fem papirer,
for den var tydeligvis blevet "redigeret".
Nogen havde fjernet alt det saftige.
Jeg følte, at han prøvede at skjule noget.
Og ikke engang på en måde, man kan kalde diskret.
Jeg tog sagen, fordi A...
Jeg ville skabe mig et navn, og B...
Jeg følte, at familien var blevet totalt udnyttet...
...og de ansvarlige for det troede, at de kunne slippe af sted med det,
og det havde de i lang tid.
Jeg ville vise...
...verden udenfor, at kommer du her...
...og har med Sydafrika og sydafrikanere at gøre,
skal du respektere os.
Du er tydeligvis ikke fra Afrika, Dennis.
Ingen afrikaner spiller tromme med knyttet næve.
Det er altid med åben hånd.
ETNOMUSIKOLOG
Og så lærer de dig at bevæge hænderne ind og ud på trommen sådan...
...men det skal være helt jævnt.
Da jeg undersøgte det, viste det sig,
at Mbube kom til New York i begyndelsen af 1930'erne
som en del af en pakke med plader fra Johannesburg
fra den store sydafrikanske musikolog Hugh Tracey.
Tracey håbede desperat og imod alle odds,
at nye folk ville elske den musik lige så højt, som han gjorde.
Men ingen var interesseret, fordi det var noget underligt fra en underlig subkultur.
De ville smide dem ud, da Alan Lomax kom ind på kontoret.
Vi optager her i aften og fester, så bare kom ind.
Han kiggede på pladerne: "Jeg kender en, der kan lide det.
Pete Seeger."
Pete Seeger var arbejderklassens og folkesanger.
Han var overalt med sin banjo, sine jeans og sang sange om retfærdighed
og retfærdighed for arbejdere.
Pete får en åbenbaring. Han sætter pladen på.
Han er så betaget, at han finder papir og skriver det hele ned node for node.
Man må ikke overtage andre folks kultur,
men på dette tidspunkt i starten af 1950'erne
er traditionel folkesang offentligt domæne.
Den tilhører ingen. Den er som en vild hest på prærien.
Ingen ved, hvem der skrev Greensleeves. Det skete for 600 år siden.
Så hvor fik newyorkerne den idé, at den var traditionel?
Jeg stykkede mig frem til, at i 1952, da Wimoweh kom på Top Ti i Amerika,
sagde dem hos Gallo: "Du godeste.
Det er Mbube med ham fyren Solomon.
Det er vores sang!
Vi skal have newyorkerne til at betale os!"
På det tidspunkt med den tidlige lov om ophavsret i Sydafrika
var traditionel zulu...
...i tankerne hos de hvide mænd, der stod for det.
Det var musik, som afrikanere på landet yndede.
Det faldt dem måske ikke ind. "Er det originale kompositioner?"
For de forstod ikke et ord af, hvad der blev sunget.
De er afrikanere. Det er det, de gør. Det er deres natur,
så de har lidt Gumboot-dans og sang.
De har vidunderlig rytmesans.
Det nedladende fis var nok hans indstilling.
Så han siger til amerikanerne:
"Det er en traditionel sang."
De vidste det ikke, men de tog lige en pistol og skød sig i hovedet.
For da newyorkerne hørte det,
var det offentligt domæne. En vild hest, vi kan tage.
Vi kan mærke den. Den er arrangeret af Paul Campbell...
Men hvem er Paul Campbell?
Den person fandtes ikke. Det var en fiktiv enhed
opfundet af musikforlaget for at få royalties for folkesange,
der ikke var mærkede.
Det var helt nyt for et sydafrikansk pladeselskab
at have en sang, der var på Top Ti i USA.
Det er nok det mest spændende, der er sket for dem...
...og måske også det mest lukrative.
Så de sagde: "Lad os gøre noget ved det."
Jeg så et overdragelsesdokumen i min Mbube-sag...
TIDLIGERE CHEF GALL MUSIC PUBLISHERS
...eller en såkaldt ophavsretsperiode
fra Solomon Linda til Gallo African Limited.
Det var dateret i 1952,
og det var på det tidspunkt, at der var aktivitet omkring Wimoweh
og Weavers' version af den sang.
Der var tydeligvis en hos Gallo,
der indså, at de ikke havde dokumentation, der kunne bevise deres ejerskab.
Så chefen kaldte Linda ind på kontoret for at underskrive et papir om,
at Mbube er en original komposition, og sendte så det til New York.
Det blev nok mødt med hånlig latter, for de havde sagt, den var alles,
og nu skiftede de mening.
Da jeg begyndte at stille spørgsmål, var næsten alle døde,
men kontrakterne tydede på, de var enige om at være uenige.
Og amerikanerne ejede Wimoweh i resten af verden,
og Gallo havde den i Sydafrika og de omkringliggende territorier,
Rhodesia, Portugisisk Østafrika og syd derfor. Et lille marked.
Ingen i lokalet anede, hvad konsekvenserne var på lang sigt.
Senere blev det papir...
...bevismateriale nummer et i en række begivenheder, der giver
utallige millioner dollar for amerikanske ophavsretsindehavere.
Hvis du spørger: "Var det unfair?",
arbejdede Solomon Linda dengang som en lavt betalt pakkemedarbejder
på Gallos trykkeanlæg, hvor han pakkede plader.
Det er vigtigt at understrege, det ikke var ulovligt eller bedrageri.
Det var bare...
Magtforholdet mellem Solomon Linda
og den person, der gav ham papiret, må have været...
Sætter jeg mig i hans sted, følte han nok, at han kun kunne skrive under.
En ting, der slog os, var,
at vores far ikke kunne skrive.
Han kunne ikke læse. Da de fik ham til at skrive under,
forklarede de så, hvad han underskrev?
Og en uuddannet persons underskrift lyver ikke.
Nogle gange laver de et kryds og andre gange et tommel-aftryk.
Vis os det dokument, som min far angiveligt skrev under,
så vi kan se, om underskriften tilhørte en uuddannet person eller ej.
Han vidste ikke, han kunne leve af sin musik.
Han sang bare.
Han anede ikke, han skulle have del i overskuddet,
fordi han var ansat af Gallo.
Så jeg går ud fra,
at aftalen gør det klart, at de ikke følte
de skulle betale Solomon Linda komponist-royalties
eller nogen anden form for...
...del i den indtægtsstrøm, som de måske kunne sikre sig fra amerikanerne.
Paul Campbell tjente en kæmpe formue, der gik til Weavers
og selvfølgelig til musikforlaget, der tog 50 procent.
Pete Seeger skal roses for, at han stadig følte en moralsk forpligtelse
til at bede forlaget om...
...at sikre sig, at zulu-fyren i Sydafrika fik noget.
De lovede ham, at det ville ske.
Det skete aldrig. Der blev blev gjort lidt her og der,
men da Pete Seeger valgte at give afkald på alle krav om royalties,
var forlaget og ejerne af den amerikanske ophavsret, Folkways,
i den position, de kunne indgå en aftale, der kun passede dem.
Da Pete lukkede døren og gik, rullede de nok med øjnene
og tændte en fed cigar og sagde:
"Send et par håndører til de folk dernede i Afrika.
De bliver glade, og vi siger til Pete, vi gjorde det."
Jeg ved ikke med jer, men jeg siger: "Howdy, Amerika."
Og må den dag være for evigt forbi,
hvor de rigdomme, I har, bliver stjålet af andre.
Jeg er blevet beriget, og mange mennesker som mig
er blevet beriget af jeres musik.
Og jeg håber, I ved det.
Ikke god kvalitet, men...
Det er meget 60'er-agtigt.
Karl Webster!
Tak...
-...navnet på sangen? -The Lion Sleeps...
The Lion Sleeps Tonight. The Tokens.
Jeg voksede op i Brighton Beach i Brooklyn, og på stranden i Brooklyn
var der tit forskellige sanggrupper.
FORSANGER, THE TOKENS
Vi sang på stranden, og det var sådan, vi tiltrak pigerne.
Vi sang den lille sang Wimoweh,
som jeg hørte i radioen og lærte gutterne.
Men hvad betyder det? Hvad betyder Wimoweh?
Jeg anede ikke, hvad det betød, så jeg besøgte Sydafrikas konsulat
og researchede Wimoweh.
Jeg fandt ud af, at ordet ikke var Wimoweh, men Mbube.
Jeg gav den information til vores producer, Yugon Luigi, hos RCA,
og de fik fat i tekstforfatteren George Weiss.
George Davd Weiss er uddannet på Juillard
og havde arrangeret ting for Frank Sinatra og skrevet sange til Elvis Presley.
Han blev gjort til musikdirektør.
Jeg fortalte ham, hvad sangen betød, og han udarbejdede en tekst:
"In the jungle, the mighty jungle, the lion sleeps tonight."
"SANGSKRIVEREN" GEORGE DAVID WEISS
Hvor i alverden kom den sang fra?
Da jeg blev bedt om at skrive sangen til den lille gruppe The Tokens,
slog jeg det op... Nej, jeg researchede det
og fandt ud af, at ordet blev brugt af afrikanere, når de gik ind i junglen,
og det var enten på jagt efter løverne,
eller når de kom hjem efter at have fanget løverne.
Jeg var ikke sikker,
men jeg fik ideen til "in the jungle".
Jeg skrev teksten og melodien.
Men det vigtige er, at ordet
var et ord, som amerikanerne ikke magtede.
Mbube, mbube...
Så det blev gjort mere engelsk.
"Mbube" er en løve.
Men når sangen synges, som den synges,
så synges den som en sang uden mening.
Man gentager bare "mbube" i hele sangen.
Som jeg ser det, roste han sig selv.
At han er løven.
For den vedvarende tekst er:
"Du er en løve."
Det er bare sådan, han var...
Han roste sig selv.
Da vi kom ind i studiet,
troede vi, at vi skulle optage Wimoweh,
men Hugo og Luigi... jeg kan se det for mig nu...
gav mig en gul blok papir med sangteksten på.
Jeg kiggede på teksten og sad ved klaveret.
Jeg sagde: "Jeg kan ikke få den tekst afpasset
til melodien i Wimoweh. Den passer ikke ind."
Så jeg måtte på stedet...
...skabe en melodi, der passede, til teksten, og det var de otte takter.
I falset selvfølgelig.
Sådan skabte jeg melodien på klaveret,
o sådan blev den til The Lion Sleeps Tonight.
Gennem den mutation med Wimoweh, der førte til The Lion Sleeps Tonight.
I 1961, da The Lion Sleeps Tonight blev nummer et på USA's hitparade,
var George David Weiss og hans to producere
de udpegede komponister,
og det betød dengang, at de fik 50 procent af sangindtægterne,
og forlags-halvdelen gik til Folkways.
Derfra er det som at smide en tændstik i en sø af benzin,
og det hele eksploderede, som de siger.
Men igen var der ingen penge til Solomon Linda,
der da var ret gammel og døende.
Han blev svagere, og inden et år var han død.
Han efterlod nøjagtig 151 rand på sin bankkonto.
151 rand svarer til...
Lad mig tænke...
...ti dollar i nutidens penge.
SOLOMON NTSELE BLEV FØDT I 1909 OG DØDE 8-9-1962
Jeg håber, det ikke lyder tosset, men jeg tror oprigtigt,
at jeg er et redskab...
...hvorigennem Herren sender tanker,
impulser og kreationer igennem.
Det kommer igennem mig, ikke fra mig. Igennem mig...
Og jeg giver æren for alt, hvad jeg skriver,
til noget og en anden og ikke mig.
I begyndelsen af 1990'erne var der en sag, der hed "Folkways vs. Weiss".
Dengang var ophavsretten i USA ændret, og den foreskrev tydeligt,
at både Wimoweh og The Lion Sleeps Tonight var baseret på Solomon Lindas sang.
Der fulgte en absurd form for juridisk ritual,
hvor du havde to hold med meget rige, hvide amerikanere,
der kæmpede om at eje...
...en sang, som ingen af dem havde skabt.
Begge sider i den strid brugte ordet "plagiat" ofte.
Det er nærmest...
...en tilståelse, men ingen rejser sig og siger:
"Høje ret, jeg er her for at repræsentere efterkommerne
af Solomon Linda og hans familie."
Det var ham, der blev plagieret af de to hvide, rige grupper.
Solomon Lindas døtre havde ikke hørt om sagen, før de mødte mig.
Det var helt nyt for dem. Ingen havde informeret dem.
Deres advokat i Johannesburg var enten uvidende,
eller samarbejdede med newyorkerne og fortalte dem ikke, at sagen fandt sted.
Havde de fået besked og kunne de gøre noget og deltage,
ville deres liv have været helt anderledes.
Men fordi de var, hvad de var, kunne de ignorere dem totalt.
LØVEN SOVER, MEN IKKE GEORGE WEISS
Det ironiske i historien om The Lion Sleeps Tonight
er den skelsættende dom,
der gav George Weiss fuld kontrol over sangen The Lion Sleeps Tonight.
Det gavnede ham i høj grad.
Først efter det tidspunkt
eksploderede sangen for alvor.
Det her ser bekendt ud.
Hvor har jeg set det før?
På det tidspunkt med Disneys store filmhit Løvernes Konge
og så musicalen Lion King, der var endnu større,
sad jeg en aften og røg og sagde: "I guder, det er mange penge."
Så da jeg skrev en artikel om det i Rolling Stone,
fokuserede jeg kun på de enkle ting såsom at få Solomon Lindas navn på sangen
og at betale hans efterkommere en rimelig del af sangens store indtægter.
I begyndelsen mente Hunter og jeg,
at et frontalangreb var det bedste.
Alle de amerikanske advokater sagde, at det var umuligt af juridiske årsager.
Vi var usofistikerede fyre og vidste ikke, hvad vi havde gang i.
Jeg var et rædsomt valg.
Jeg havde ingen erfaring i ophavsret eller intellektuel ejendomsret.
Der manglede en hel del brikker i puslespillet...
...og dem, der nok havde adgang til dem, ville ikke lege med.
Den eneste vej frem var i mine øjne en form for propagandakampagne.
Hvis man rettede fokus mod de amerikanske ophavsretsindehavere,
ville de slå sig i tøjret og lade sig overtale til at gøre noget passende.
Det handler ikke kun om Sydafrika.
TIDLIGERE ADVOKAT FOR FAMILIEN
Sangen blev udnyttet på verdensplan...
...og når det gælder os,
så ser vi på mulighederne for at opkræve fortabte royalties.
Da Rian kom og skrev artiklen,
ringede telefonen konstant, og alle begyndte at spørge,
hvad Gallo ville gøre.
Fra det øjeblik opsøgte jeg lederne hos Gallo,
og jeg spurgte, om jeg måtte få pengene til at bringe det
til en ophavsretsadvokat.
Så...
...vi talte med Owen Dean.
Han har reelt skrevet alt om sydafrikansk ophavsret,
og det var sådan, den juridiske proces begyndte.
Jeg så sagen om The Lion Sleeps Tonight som et bidrag til en social sag.
Min opgave var at finde en model, hvor royalties eller indtægter flød...
TIDLIGERE SENIORPARTNER SPOOR & FISHER ADVOKATFIRMA
...til Solomon-familien.
Jeg vidste, hvad Rian Malan og Hanro Friedrich lavede,
og hvilke stier de fulgte,
og jeg vidste med min viden om kontrakterne,
at de ikke kom nogen vegne.
Jeg var ikke forhåbningsfuld, for jeg vidste, at Solomon Linda havde
underskrevet ophavsretten, og når du underskriver ophavsret,
frasiger du dig dine rettigheder. Det er som at sælge dit hus.
Der var ingen...
...ingen mulighed for med de aftaler at hævde,
at der skulle flyde royalties til Linda-familien.
En dag i starten af 2000
ringede Elizabeth fortvivlet til mig.
Elizabeth...
...lagde ikke fingrene imellem. Hun sagde:
"Det er, som da AIDS tog min søster."
Min mor havde fire børn.
Adelaide blev ramt af sygdommen. Den sidstfødte.
Hun var HIV-positiv.
Hun led længe, før hun døde.
Tre af os overlevede, for vi er stadig her.
Begravelser er meget vigtige for afrikanere...
...for at sende den dødes ånder på den rette vej.
Folk går bankerot og tigger
for at kunne udføre ritualerne korrekt.
Jeg kan huske, at jeg var i et telt i Soweto, og der var
et smukt portræt af Adelaide, som hun var engang,
og mange medlemmer af den udvidede familie var der.
DEN 13. JUNI 2002
Adelaides død var det værste, vi oplevede, undervejs i denne sag.
Det kunne ikke blive værre.
Jeg følte, jeg havde svigtet.
Det gjorde jeg virkelig.
Der var gået mere end et år, og jeg havde intet at vise frem.
Hvis Adelaide var kommet fra en familie med adgang til advokater og uddannelse
og advokatudgifter, og hvis de havde kunnet lege ejendomsret-legen,
havde deres liv været anderledes, men ikke...
...hvis du var sort i Johannesburg, så...
Der var en taler ved begravelsen, der sagde,
at han håbede, at familiens advokat nu kunne gøre noget konstruktivt
og presse sagen igennem.
Det var rettet mod mig.
Jeg forstod det,
men jeg var magtesløs, for på det tidspunkt havde vi meget lidt.
Jeg var ved at beslutte, at der ikke var noget at gøre,
da der pludselig gik lidt af et lys op for mig.
Jeg huskede en meget uklar bestemmelse i vores lov om ophavsret,
der faktisk daterede tilbage til en britisk lov om ophavsret fra 1911.
Den går tilbage til Charles Dickens.
LOV OM OPHAVSRET, 1911
Briternes daværende lov om ophavsret havde kun "livstid plus 25 år".
På det tidspunkt var Charles Dickens for nyligt afgået ved døden,
og han efterlod sin familie med alvorlige økonomiske problemer.
Det var meget kontroversielt i Storbritannien
og blev debatteret i parlamentet.
De sagde: "Okay, vi føjer yderligere 25 år til ophavsretten,
men vi giver de ekstra 25 år til forfatterens arvinger."
Det bragte familien i en ret stærk position,
fordi de nu kunne sige, at Wimoweh stammede fra Mbube,
og Lion Sleeps Tonight stammede fra Wimoweh.
Enhver brug af Lion Sleeps Tonight krænker ophavsretten
for Mbube, hvis der ikke er givet tilladelse.
Og der var ikke blevet givet tilladelse fra Linda-familien,
da de ikke vidste, de havde de rettigheder.
Jeg kunne gå tilbage til Gallo og sige: "Trods mit umiddelbare,
ret dystre syn på denne sag er der faktisk noget, I kan gøre."
Jeg udarbejdede et skriftligt synspunkt.
Det var vist et 20-25 sider langt synspunkt...
TIDLIGERE DIREKTØR FOR GALLOS MODERSELSKAB
...og da jeg nåede til enden...
...fik jeg...
...en fornemmelse af, at jeg lige havde læst noget helt afgørende.
Jeg tænkte: "For pokker da.
Det her er fantastisk."
Vi havde hørt rygter om, at der var et dokument,
og vi vidste, at den kunne have nøglen...
...til at åbne...
...denne sag.
GALLO RECORDS, OKTOBER 2002
Jeg kontaktede Hanro
og sagde: "Hanro, Gallo har et dokument fra Owen Dean.
Det, vi som Gallo er klar til, er...
...at betale og sponsere Owen Dean, så han involveres direkte i sagen."
Jeg tror, at det nu i 2002 er tid til at gøre alvor ud af det her.
Det kan hævdes, vi skulle have gjort det før,
men Rian og Hanro havde udført et stort stykke arbejde.
Og nu tog vi for første gang alle deres ressourcer
og alle vores ressourcer og samlede dem
for at sikre os, at Mbube blev en pension or familien langt ud i fremtiden.
Det er ikke afslutningen, men jeg lover jer,
at Owen Dean, som Paul præsenterede os for, er...
Det er en...
Det er en, der kan hjælpe os og forstår det her,
og med ham på vores side kan vi gøre fremskridt.
Han er den rette mand.
Så lad os håbe og bede.
Skal man kæmpe mod de mænd og deres advokater i New York,
skal man møde op med egne dødbringende våben
og folk med stor troværdighed.
Vi mødte Owen...
...og han forklarede os om indholdet i dokumentet.
Owen Dean tog genialt nok den Dickens-klausul
og overførte den til Linda-sagen.
I 1987 skulle rettighederne have været overført til hans familie,
så de ligesom Dickens-familien havde haft en chance
for at få et forsøg mere og overføre rettighederne
og få en bedre aftale end den, de havde.
Det var aldrig faldet mig ind,
at sådan et skønt, gammelt våben måske eksisterede.
Gallo besluttede med opbakning fra de andre,
at de ville give sagen hele armen,
og de ville have det anerkendt på internationalt plan,
at Solomon Lindas bo ejede ophavsretten i Mbube,
og enhver brug af The Lion Sleeps Tonight og Wimoweh
krævede familiens tilladelse.
Jeg vidste ikke helt, hvad Owen havde i sinde.
Ja, du...
...har en god juridisk teori...
...men vil du i praksis formå at gøre det?
Han sagde: "Forberedelserne bliver...
...ret detaljerede. Det vil tage tid...
...men jeg går efter Disney."
Er det en udfordring?
Rolig nu...
Jeg ville ikke drømme om at udfordre dig.
Disney brugte Solomon Lindas musik i musicalen The Lion King med det,
som Owen kaldte "en uretmæssig juridisk tilladelse".
Det var tydeligt, at en af de største brugere af sangen var Disney,
og at Disney tjente store penge på den underliggende musik.
Og den bedste nye musical i 1998 er...
...The Lion King.
Vi havde odds imod os fra starten,
og vi vidste, at vi stod over for
et meget, meget stort firma.
At sagsøge Disney i USA var bare ikke velset.
Jeg mener, vores nationalbudget...
Sydafrikas nationalbudget kan ikke måle sig med deres.
Vi var ret sikre på vores sag,
men målet var egentlig aldrig penge. Målet var...
...at fastslå rettighederne og skabe en masse omtale.
Og da vi ville have verden til at se det, så gjorde et prominent mål det hele bedre.
Owen Dean gør det,
at han griber fat i Disney og hele deres virksomhedsmagt.
Han presser dem hårdt, så de gør det rette,
og han lægger pres på indehaverne af ophavsretten.
"Få os ud af det her. Vi klarer det ikke. Vi gjorde ikke noget.
De fremstiller os som racister."
Og uden varsel...
...smed Paul Jenkins en bombe og sagde,
at han beklagede, men Gallo ville ikke gennemføre sagen,
og de...
...trak sig ud af projektet.
Vi var klar til afgang, og så fik vi at vide, at vi ikke skulle nogen steder.
Jeg vidste på den ene side, hvor langt
Disney var villig til at gå for at udkæmpe slaget i retten.
Jeg var tydeligvis bekymret over interessekonflikter
og kommercielle forbindelser.
Derfor stod det klart, at Gallo ikke kunne føre den sag.
Det var, du ved...
Det var en sti, vi ikke ville betræde.
Vi kunne se, der ikke var andre stier.
Havde Disney annulleret alle Gallos rettigheder,
havde det påvirket vores indtægter markant.
Vi havde brugt en masse tid og kræfter og følelser
på at stable denne sag på benene.
Vi brændte af retfærdig harme,
den sociale retfærdighed i vores sag,
så det med bare at gå væk og droppe den var...
...bare noget, vi ikke kunne gøre.
Jeg var kommet for vidt. Vi havde overskredet det punkt...
...det intellektuelle punkt, hvor der ingen vej var tilbage.
Der var et stort program.
Owen Dean er en af Johannesburgs dyreste advokater.
Han arbejder ikke gratis.
Og hele sagen kunne have været endt i ingenting,
hvis ikke min ven Hanro var stødt på kulturministeren i en afsides lufthavn.
Jeg fløj tilbage til Johannesburg
lørdag morgen.
Jeg stod i afgangshallen, og så kom der en fyr.
Jeg så på ham og så på ham igen.
Jeg har set ham på tv.
Jeg gik over til ham. Han stod alene.
Jeg sagde:
"Doktor Jordan, mit navn er Hanro Friedrich.
Jeg er advokat fra Johannesburg og repræsenterer Solomon Lindas familie."
Han sagde: "Ja, jeg har læst om det."
Det var en af de ting, hvor man løber ind i folk,
og folk genkender dig, ikke?
TIDLIGERE SYDAFRIKANSK MINISTER FOR KUNST OG KULTUR
Her er mit kort, her er dit kort. Noget i den stil.
Jeg sagde til ham: "Doktor Jordan,
du ved ikke, hvem jeg er...
...men det her handler om en arv.
En national arv.
Sangen Mbube skal tilbage,
og jeg kan ikke kæmpe mod USA, hvis jeg ikke har penge."
Han så på mig...
...og sagde: "Hvor meget mangler du?" "Meget."
Der er mænd og firmaer, der tjener millioner
på at udnytte kunsten,
evnerne og det musikalske talent blandt afrikanere.
Mange penge.
Det burde have skabt en vigtig juridisk præcedens.
Sagen er den, at de valgte at hjælpe os, og det var guld værd.
På alle måder.
KUNST- OG KULTURMINISTERIUM
Da vi havde pengene,
var det næste skridt at finde jurisdiktion i Sydafrika.
Hvis du vil sagsøge nogen, der ikke er i Sydafrika,
skal du have tilbageholdelsesret over ting, som de ejer i Sydafrika.
Det slog mig, at Disney ejer noget i stil med
250 registrerede varemærker i Sydafrika, der er ejendom ifølge sydafrikansk lov.
Så vi valgte at tilføje Disneys registrerede varemærker,
Mickey Mouse og Anders And,
for at give os ret til at sagsøge dem.
Jeg tænkte: "Det her er genialt."
Sydafrikanere fik øje for historien:
Advokat tager Disney-varemærker som gidsel.
Jeg ville gerne vide, hvordan fyrene fra Burbank,
der drev Disney, vågnede den morgen
og så, at på den anden side af kloden
havde folk, de aldrig havde hørt om, den frækhed
at tage Mickey Mouse som gidsel.
London Times var meget interesseret.
New York Times og Los Angeles Times fulgte også op på artiklen.
Store, stemme Disney mod den fattige, afrikanske familie...
...gav god medieomtale, og jeg tror, det lagde meget pres på Disney.
Bogstaveligt talt inden for...
...jeg vil sige fire-fem dage...
...fik Owen et opkald.
Meget følelsesladet. Vi ramte et ømt punkt.
Vores påstand var: "Ophavsretten blev brudt med skadevirkninger.
Vi sagsøger jer for først og fremmest at forhindre jer i
fortsat at markedsføre
The Lion Sleeps Tonight i Sydafrika uden vores tilladelse.
Og for det andet vil vi betales for den uberettigede brug, der fandt sted."
Vi gav Disney sagsanlægget,
og de reagerede som skoldede katte,
og de sendte deres tunge skyts mod os og alt, der var knyttet til os.
De var nu for alvor i retten i Sydafrika.
RETTEN I SYDAFRIKA
Disney valgte hurtigt at fremsende en anmodning om,
at retten tilsidesatte tilføjelsen med varemærkerne.
Vi blev trukket i retten på uventet vis for at give et svar på det.
Jeg var meget nervøs,
for man ved, at vi kun har den ene chance.
Hvis vi svigter her, er det slut.
Jeg havde planlagt, længe før den høring dukkede op,
at tage af sted i et par dage på ferie i et dyrereservat.
Jeg tog af sted med min kone, og vi så på dyr,
da jeg fik en besked på min mobil, hvor der stod,
at kendelsen var blevet afsagt
til vores fordel, og jeg var naturligvis meget glad.
Retten gav os medhold og sagde, at retssagen skulle fortsætte.
Da indså Disney, at det ikke var en fantasi-påstand,
og at vi skulle have en snak.
Det førte til samtaler om et forlig.
Jeg var forbløffet,
da Disney-advokaterne kom tilbage med et tilbud om et forlig:
Betaling af fremtidige royalties globalt,
og Disney gjorde det til et meget strikst krav i forliget,
at det udbetalte beløb aldrig blev offentligt afsløret.
For mig var det kulminationen på...
...en meget...
...anspændt og stresset retssag,
der gik meget bedre, end jeg kunne have drømt om.
Jeg var glad. Det var for mig et højdepunkt i min karriere.
EN RIDSE I DISNEY-PLADEN
Jeg skrev en pressemeddelelse om Owens store triumf.
Det var: "Historisk sejr for sydafrikansk advokat.
Retfærdighed for Solomon Linda."
Folk elsker, når det ender godt. Det er som en Disney-film.
Det er, som om al smerten og sorgen løses, og retfærdigheden vinder,
og de kønne mennesker danser i solnedgangen hånd i hånd.
Det var en eventyr-slutning.
Det var det.
Jeg tænker stadig på det som et mirakel.
Det var et skud i tågen.
At have gennemført og vundet en sag,
hvor jeg virkelig følte, at det gjorde en forskel for folk
frem for virksomheder, der bare ser på tal på regnearkene,
gjorde det til en særlig sag for mig.
Den efterfølgende omtale var...
...mest til fordel for os,
og vi formåede at skubbe vores lokale interesse ud i offentlighedens søgelys.
Det var en international historie.
DET ER ET SAGSANLÆG, ET STORSLÅET SAGSANLÆG
Der har været en utvetydig erkendelse blandt komponister i USA,
der havde udnyttet sangen i årevis,
om at anerkendelserne i slutforliget
sikrer, af almenheden ved, at det er Solomon Lindas sang.
For mig betyder det, at sangen er kommet hjem.
I det hjem, jeg voksede op i i Zola...
...havde vi ingen strøm.
Og væggene og gulvet var ikke beton. Væggene var mursten,
og gulvet var jord.
Jeg var glad for...
...at den fattigdom, vi havde oplevet så længe,
måske ville få en ende.
Og vi kunne påbegynde et nyt liv.
Vi kunne også blive bedre mennesker med værdighed.
Jeg vil ikke have, at vores børn lever det liv, som vi overlevede.
Den afdøde sangskriver Solomon Lindas arvinger
vandt deres juridiske kamp mod Disney Enterprises og andre,
der hævdede at have rettighederne til Lindas sang fra 1939, Mbube.
Sangen blev brugt i Disneys megahitfilm Løvernes Konge.
Melodien indbragte angiveligt over 100 millioner rand i royalties
for indehaverne af ophavsretten.
Familien får kompensation for tidligere royalties.
Lige inden forliget blev endeligt færdiggjort,
bad Owen mig om en sidste tjeneste.
Der var den opfattelse, at familien stolede på mig,
og han ville nok have mig til at høre på hans tanker om,
hvorfor det var en god idé at indgå et forlig
og så prøve at forklare søstrene det.
Det vigtige at forklare var, at Owen sagsøgte dem for 60 millioner rand,
hvilket var omkring 2,25 millioner dollar.
Og forliget var meget mindre end det.
En del af aftalen var, jeg skulle underskrive en tavshedserklæring,
og det betød så, at jeg ikke måtte tale om det offentligt, og det...
...bragte mig i en umulig situation.
Alt, hvad der siges derefter, ville lyde lusket og undvigende.
Jeg gjorde, hvad jeg blev bedt om.
Jeg overvejede det og sagde til dem:
"Hør her... Hvis det var mine penge...
...ville jeg sige ja til forliget."
Pengene...
...ville ikke købe dem Ferrarier.
Men det var en fugl i hånden. Noget, de kunne regne med.
Jeg var glad for, at sagen endte med et forlig.
Men når jeg ser tilbage, var jeg dengang ret naiv.
Jeg havde ingen anelse om de komplikationer, der ventedej.
LØVEKONGE-ARVINGER I SMERTEFULD KAMP
Der dukkede problemer op i forliget,
og søstrene var meget utilfredse med visse ting, der foregik.
Det hele begyndte, da der var spørgsmål om pengene.
Vi fik som børn besked på, hvad vi skulle gøre.
Vi var bekymrede over, hvilken effekt det ville have for søstrene
pludselig at have adgang til en masse penge.
Disney...
...ville som en del af aftalen have pengene ført ind i en fond.
Det var min forpligtelse at sikre, at en ordentlig fond blev dannet
og forvaltet af kompetente personer.
Jeg forstod, at vi havde en revisor,
Glen Dean, på grund af hans økonomiske baggrund.
Vi havde Nick Motsate,
der var med på grund af hans engagement i strømmen af royalties,
og mig på grund af mit forhold til familien.
Før sagen, især efter tilføjelsen af Disney-aktiverne...
TIDLIGERE CHEF FOR SYDAFRIKAS RETTIGHEDSORGANISATION
...trpede sydafrikanerne, at der er millioner...
...af dollar,
der kommer ud af det her.
Der var altid forventninger fra søstrene om,
at de ville være multimillionærer resten af livet.
Det var svært at håndtere de forventninger.
TIDLIGERE CHEF, SPOOR & FISHER
Det var faktisk umulige forventninger at håndtere.
Der var også problemer med sprogbarrierer.
Den eneste fra fonden, der kunne tale det sprog,
var Nick Motsate.
Men vi gjorde meget ud af at gøre brug af tolke.
Hanro Friedrichs chauffør...
...var zulu, og han oversatte for os.
Jeg spurgte dem, om de var okay...
TIDLIGERE CHAUFFØR FOR HANRO FRIEDRICH
...med det, der blev drøftet, og havde de spørgsmål,
skulle ikke lade os fortsætte og bare række hånden i vejret
og spørge, så de kunne få klarhed over situationen.
Det tog ret lang tid, før de fik pengene,
så fonden kunne ikke betale umiddelbart efter forliget.
Så det alene...
...passede ikke damerne, og det var der, at tilliden...
...blev lidt vakkelvorn.
Da fonden blev åbnet, forstod vi det ikke rigtigt.
Vi var ikke trygge ved det hele.
Jeg blev inviteret med i fonden, men sagde nej,
fordi jeg ikke var den type.
Jeg er ikke typen, der tager referat ved et møde.
Jeg havde bare svigtet dem.
Det var i kompetente hænder. Der var større magter end mig involveret:
Regeringen, rettighedsorganisationen
og et af landets største, rigeste advokatfirmaer.
Og selv om det ikke er så meget, som familien måske forventede,
burde de have haft nok penge til at ændre deres liv markant.
Jeg svigtede dem.
Det gjorde jeg.
Jeg har ikke set Linda-døtrene i...
...knap ti år.
Jeg aner ikke, hvilken modtagelse jeg får.
Hvis jeg betragtes som en af skurkene her, så...
Dramaet har nu stået på i 77 år.
Lad os håbe, at vi får det afklaret, før vi alle dør.
10 ÅR EFTER FORLIGET
Jeg har besøgt Soweto hele mit liv
Jeg kom her med mine forældre.
Jeg kan huske, at vi satte tjenere af, når de tog på ferie med en masse bagage.
Hvor er Madeline Peces Street?
Okay, fint nok.
Det er ikke her.
Efter oprøret i 1976...
Når det gælder politiske spændinger, så børn dig,
og de så hvid hud, og så råbte de: "Mål"
Så smed de sten efter dig.
Så siden da, når jeg vender tilbage til Soweto...
Når jeg hopper i en bil til Soweto, er jeg lidt nervøs.
Du kunne godt betragte det som en historie om hvid paranoia.
Og det er det.
Og den anden ting er, at jeg burde huske, hvor jeg er,
for det hele ser meget velkendt ud.
Linda-middag.
Så er det sengetid.
Det er længe siden.
Ved I, hvorfor jeg er her?
Nej.
Jeg beklager.
Sidst jeg så jer, var jeg ved at være gammel, og mit hår var gråt,
og jeg prøvede at starte et andet liv.
Jeg er ked af det, der skete,
og af, at jeres liv ikke er lykkelige, og at det her stadig står på.
Ikke meget har ændret sig, Tingene er, som de var sidste gang.
Der er ingen skridt fremad eller tilbage.
Det står stille.
Vi har spørgsmål som familien,
og vi burde vide ting.
SOLOMON LINDAS BARNEBARN
Og når vi stiller spørgsmål, vil vi vide,
hvor meget der blev betalt, hvor meget der blev brugt,
og hvad der sker fremover.
Så I fik aldrig en opgørelse fra begyndelsen.
"Det er indtjening,
-og det er udgifter." -Nej.
Det ville være rart, hvis vi kunne få opgørelser
fra starten af den oprindelige fond...
-Ja. -...som vi ikke har adgang til.
Okay, kan I huske dengang i begyndelsen af 2006,
hvor de bad mig tale med dine tanter og din mor
om forliget og at forklare det, som jeg forstod det?
Jeg fik at vide, der var et økonomisk forlig,
som Hanro havde arbejdet på fra 1999 uden betaling, og han skulle have 20 procent,
og resten af pengene skulle gå til efterkommerne.
Men ud af det blå
skete der en ændring, og der kom også store advokatudgifter.
Jeg fik at vide, at ministeriet
for kunst og kultur ville betale advokatsalæret,
og så kom der pludselig store krav mod boet fra Owen Dean og to andre advokater,
hvis navne jeg ikke kunne huske.
Så jeg sagde: "Det kan I ikke gøre. Jeg stolede på jer.
I gør navnet... Det er alle de hvide mænd, der er involveret."
"I får os til at ligne tyve. I kan ikke gøre det mod mig."
Kan I huske den dag, hvor avisen skrev: "Omsider retfærdighed for Solomon Linda"?
Og der stod: "Vi har omsider gjort noget rigtigt."
Man kan ikke tale sådan og så sige:
"Vi behandler jer som børn." Det skete også med mig.
"I har ikke ret til sandheden."
De trak penge fra forliget. De trak de penge, du taler om.
-Gjorde de? -Ja.
Vi vidste, at vi skulle betale Hanro.
Vi vidste ikke, at der blev trukket penge til alle dem, der arbejdede på sagen.
Vi kendte kun Hanros betaling, som vi begyndte med.
Da de tog pengene, fortalte de os det ikke.
"Det er så meget, vi tager."
De folk behandlede os som fæ.
Vi følte os handlingslammede, fordi vi så, hvad der skete,
men vi kunne ikke gøre noget ved det.
Vi blev alle betalt.
Det siger sig selv.
Men det var ikke en sag, hvor nogen fra vores side blev rig.
Sådan er det.
Det er ligegyldigt, hvor meget du forklarer. Når pengene ruller,
skal du forklare det igen.
Og næste gang, pengene ruller, skal du forklare det igen.
Lad mig være meget ærlig.
Vi er længe blevet beskyldt for...
Fondsbestyrelsen blev længe beskyldt for
dårlig forvaltning af pengene og for at bruge dem og ikke give dem til dem.
Men der blev givet beløb. Der blev givet adskillige store pengesummer,
og på et tidspunkt fik vi et opkald fra en af søstrene,
og hun havde brug for flere penge.
Vi sagde: "Vi betalte dig en stor sum penge.
Hvad gjorde du med dem?"
"Jeg drak dem op", var svaret.
Pengene blev spildt, misbrugt og...
...og kunne nogle gange ikke redegøres for
en måned eller to efter, at de fik dem.
DEN 21. JUNI 2009, NYHEDER
"SPØRG DEM OM, HVAD DE GJORDE MED PENGENE,
OG SÅ VIL DU SE, AT DE BLEV BRUGT PÅ ALKOHOL.
DØTRENE HAR IKKE VÆRET FOR KLØGTIGE", SAGDE OWEN DEAN.
Jeg vil vide, om Owen siger, at vi var fulderikker, der spilder penge.
Har han besøgt vores hjem eller barndomshjem i Zola?
Han ved ikke engang, hvor jeg bor.
Det er også pudsigt,
for jeg er den eneste, der drikker. De drikker ikke.
De kom med alkohol og sagde: "Lad os drikke. Det er jeres penge. Nyd det."
Nu vender de det rundt og siger, vi altid er fulde.
De er fulde. Vi er ikke altid fulde.
Når et forhold bryder sammen, bliver der typisk peget fingre bagefter.
Nogen skal have skylden for noget.
Jeg har helt bestemt...
...intet udestående med familien.
Jeg gjorde mit bedste med det, vi havde,
og jeg gjorde ikke noget...
...der kunne have skadet dem.
Personligt set ville jeg ikke gøre det til min opgave
at vurdere, om de håndterede pengene eller ej.
Det var min helt klare indstilling,
at det ikke er op til mig.
Men hvem sagde, at vi var de bedste til at guide dem?
Jeg var ikke økonomisk rådgiver.
Jeg traf en beslutning om at trække mig. Jeg husker ikke datoen eller tidspunktet,
men jeg tror, det var det rette at gøre.
Familien havde bragt et familiemedlem ind til at afløse Nick.
Jeg kunne altså ikke...
...håndtere det mere.
Jeg trak mig.
Vi havde gjort vores. Jeg vil sige, at Hanro og jeg havde gjort vores,
og jeg tror også, at de ville have andre ansigter. Specielt sorte ansigter.
Jeg tror, der var et element af mistillid,
og jeg ville på det tidspunkt meget gerne træde tilbage og overdrage
ansvaret og rollen til en anden, for jeg havde fået nok.
Når det er tid til at tale om penge, trækker alle sig.
Hvor meget var det?
Det er den ene ting, der plager os.
Vi kan som de begunstigede ikke undlade at få at vide, hvor meget de gav os.
Nu, hvor der kæmpes,
vil de stikke af med det meste.
Vores far havde intet.
Han døde med intet.
Vi vil have sandheden.
Først når vi kender sandheden, har vi hele historien.
Det vigtigste for mig er, at i denne sag prøvede jeg at organisere hændelserne,
hvor man for første gang ser hvide sydafrikanere
gøre noget, vi kunne være stolte af, ikke?
Og jeg vil nødig tro, at den bedrift bliver taget fra mig.
Der er kløfter af gensidig mangel på forståelse:
Jeg taler ikke zulu, og to af de tre døtre er ikke gode til engelsk.
Der er en konstant frygt for, at visse revisorbegreber ikke kan oversættes.
Det skaber en meget frugtbar grobund for mistanker af den værste art.
Jeg håber virkelig, at der er enkle og ærlige forklaringer på alt det,
og at...
...de relevante folk omsider kan besvare de spørgsmål.
Jeg tror, at alle, du har talt med, har været delvist undvigende.
Der er ting, de ved, som de ikke kan fortælle
på grund af den mundkurv, der blev knyttet til forliget i 2006.
Jeg tror, at man skal lægge ud med Owen Dean.
Owen var kaptajnen på skibet.
Det var ham, der skabte grundlaget for fonden.
Hvis der er nogen, der kan udnytte sin indflydelse
og overbevise de andre om, at tiden nu er inde
til at lægge alle kort på bordet,
er Owen den rette at begynde med.
-Godmorgen, Rian! -Dean, hvordan går det?
Sid ned.
Så der, hvor det hele er brudt sammen...
De tre Linda-søstre siger:
"Vi forstår ikke, hvad der skete her.
Og ja, vi fik penge, men vi tror ikke, at vi fik alt, vi var berettiget til.
Og ingen vil give os ærlige svar."
-De taler ikke engelsk... -Lad mig være fair.
Det her er en meget kompleks, komplet og kompliceret sag.
Der er nok kun en håndfuld advokater, der virkelig forstår sagen.
Hvordan skal de forventes at forstå den?
De vil aldrig nogensinde forstå den.
Det er muligt, at døtrene narrer os, og at de narrer mig,
og at de ved mere, end de gør. Den anden mulighed er...
...af fondsbestyrelsen og deres folk har noget at skjule.
Det tvivler jeg på.
Sådan tror jeg ikke, det er.
Hvis det ikke kan spores, hvad der skete med pengene,
så er jeg ked af at høre det,
for det er lige præcis det, jeg prøvede at undgå.
Døtrene opdigter måske selv halvdelen af de problemer.
Det skal siges, fondsbestyrelsen arbejdede gratis.
De blev ikke betalt,
og døtrene skal også huske på, at mange satsede alt for dem i sagen.
Vi gjorde det alle, fordi vi mente, at sagen ar værd at forfølge,
og lidt taknemmelighed fra døtrenes side ville ærligt talt ikke være ilde set.
Jeg tror, de udnytter dig.
Jeg tror, at de prøver at overføre
deres manglende evne til at få styr på egne sager til dig,
og det er meget uretfærdigt, for du har hjulpet dem på uvurderlig vis.
Kun gennemskuelighed
og sandheden kan sætte os fri.
Medmindre alle spiller med åbne kort, forsvinder dette problem ikke.
Jeg er enig med dig,
og jeg hjælper gerne folk med ophavsretsproblemer,
fordi det er mit område, som jeg kender. Men bed mig ikke om
at udføre et professionelt stykke arbejde på et område,
som jeg intet kender til. Det kommer ikke til at ske.
Vi kan sige,
at alle de involverede advokater har tjent en masse penge, okay?
Han siger:
"Jeg er selvisk.
Jeg prioriterer mine egne interesser."
Nej, det siger han ikke. Hvilken advokat i verden siger det?
Han er omvendt den bedste advokat til intellektuel ejendomsret,
i hvert fald i Sydafrika, og han er meget professionel.
Det er altid: "Skal jeg hjælpe, så må du betale, okay?"
Det er den barske realitet, man må leve med.
Så hvad kan jeg klage over?
Det var på en måde uretfærdigt, men på den anden side...
Uden Owen Dean var vi ikke kommet nogen vegne.
MARTS 2018
Der er gået flere måneder.
Familien kunne give os lidt bankkonti,
og jeg pløjede mig...
...gennem alle de opgørelser, jeg kunne få fat i,
og trak visse ting fra,
og jeg kunne ikke finde en eneste ulovlig udbetaling fra kontoen.
Der er huller i min viden, og visse opgørelser mangler.
Som en person, hvis lunger hungrer efter sandhedens kraftfulde ilt,
sagde jeg: "Jeg er ked af at skuffe familien."
Der er bare ingen beviser på de bedragerier, som de påstår.
Det er ikke en historie om forbrydelser, men om om misforståelser
og knuste forventninger, og med vores historie i Sydafrika
er det nok uundgåeligt, den endte sådan.
Sagen er den, at Sydafrika er et land,
hvor folk af forskellig race ikke kender hinanden godt og ikke stoler på hinanden.
Hvor næsten alle stridigheder...
...er tilbøjelige til at blive raceprægede.
Hele sagen lod til at få en stor symbolsk betydning
for sydafrikanere og for en nation, der historisk set har tabt så længe.
Vi famler os stadig mod hinanden igennem
en tåge af forvirring og gensidige misforståelser.
Intet i dette land er for alvor løst.
Intet er glemt eller tilgivet.
Der er en dybfølt og gammel vrede.
De oprindelige ting er hos os hver dag og hviler på vores skuldre.
Alle i dette land. Det taler til dem hele tiden.
Det faktuelle var enkelt.
Fyren skrev den sang. Han skrev den sang.
Han stod ved mikrofonen og sang den sang, der indtjente 16 millioner dollar.
Det var nok ikke det resultat...
...jeg helt havde håbet på, og som familien håbede på, men...
...det var meget bedre end at tabe.
FORLIGSAFTALEN UDLØB DEN 31. DECEMBER 2017.
FILMFOLKENES RESEARCH TYDER PÅ,
AT HVER DATTER FIK MINDRE END 250.000 DOLLAR I LØBET AF AFTALEN.
LINDA-DØTRENE KAN IKKE KRÆVE FLERE ROYALTIES
PÅ NOGEN VERSION AF DERES FARS SANG ELLER PÅ MBUBE SELV
BORTSET FRA I NOGLE SMÅ, AFRIKANSKE LANDE.
DE RETTIGHEDER EJES STADIG AF DE OPRINDELIGE AMERIKANSKE FORLAG.
Tekster af: Claus Christophersen